Deimantinės atvirosios prieigos recenzuojamą tarptautinį periodinį mokslo žurnalą Aktualu rytoj / Relevant Tomorrow, kurio tikslas – siekti akademinio dialogo ir skatinti tarpdalykinius ryšius socialinių ir humanitarinių mokslų srityse, nuo 2021 m. leidžia Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka. Žurnalo tematika: medijų ir informacinis raštingumas; informacinės aplinkos saugumas; komunikacijos ir informacijos mokslų metodologija ir taikomieji tyrimai; skaitmenizacija ir skaitmeninė leidyba; bibliotekininkystė ir bibliografija; tarpdisciplininiai skaitymo tyrimai; dokumentinio paveldo aktualizacija; kultūros istorijos, lituanistikos tematikos tyrimai.
Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka
„Menas menui“ ir (ar) socialiai angažuota estetika (?): Stasio Banifaciaus-Ievos intervencijos į parodų atidarymus
Stasys Purys (Banifacius-Ieva), išgarsėjęs intervencijomis į mados festivalį „Mados infekcija“, o labiausiai ‒ į meno parodų atidarymus, laikomas išskirtiniu sociokultūriniu reiškiniu pastarųjų penkiolikos metų Vilniaus šiuolaikinio meno scenoje. Tai leidžia pasitelkti S. Banifaciaus-Ievos intervencijų į parodų atidarymus atvejį gilesnei tiek pačių intervencijų, tiek ir Vilniaus šiuolaikinio meno (institucijų) sistemos analizei. Straipsnyje tiriant S. Banifaciaus-Ievos intervencijas į parodų atidarymus remiamasi materialistine kultūros sociologija, taip pat Geraldo Raunigo ir Gene’o Ray’aus institucinės kritikos koncepcija, dailės kritikių Eglės Mikalajūnės ir Agnės Mackevičiūtės dailėtyrinėmis įžvalgomis. Jos leidžia tyrimo objektą laikyti tiek sociokultūriniu reiškiniu, tiek ir šiuolaikinio meno (institucijų) sistemoje funkcionuojančia institucinės kritikos meninės praktikos atšaka, galiausiai ‒ specifiniu meniniu reiškiniu. Intervencijų kaip sociokultūrinio reiškinio atsiradimui konceptualiai svarbus yra S. Banifaciaus-Ievos autsaiderio meno sistemoje antistatusas. Jis konvertuojamas į meninę kalbą ir išreiškiamas per intervencijų į parodų atidarymus pranksterišką pobūdį. Pranksterizmo principas intervencijų socioideologines (aktyvizmo) ir estetines (menas menui) aspiracijas sujungia į konceptualiai ambivalentišką visumą. Šis ambivalentiškumas kartu provokuoja ir pačios (Vilniaus) šiuolaikinio meno (institucijų) sistemos, taip pat dailės kritikos ir (ar) dailėtyros vidines įtampas. Intervencijų interpretacijų fone aiškėja dailės kritikos ir (ar) dailėtyros konceptualaus lankstumo trūkumo, galiausiai, netgi stiprėjančios profesinės unifikacijos tendencijos per paskutinius penkiolika metų.
Autorių teisės (c) 2026 Kęstutis Šapoka https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Kukavo gegutė, kukavo ilgai ‒ jai atliepė girių jausmingi aidai
Aptariamoje Vytauto Michelkevičiaus ir Aldžio Gedučio monografijoje „Gegutės giesmės: apie meninio tyrimo žinojimus, praktikas ir poveikius“ (Vilnius: Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2025) keliami mokslinio ir meninio žinojimų epistemologijos klausimai, aiškinamasi meno doktorantūros ir meninio tyrimo galimos pozicijos akademinėje sistemoje. Analizuojant mokslinio ir meninio žinojimų ypatumus, skirtumus bei galimus sąlyčio taškus pasitelkiamos sociologinės, loginio pozityvizmo, edukologijos ir reliatyvistinės mokslo filosofijos koncepcijos. Monografijoje aptariamų mokslinio ir meninio žinojimų galimi sąlyčio taškai aptinkami epistemologinio transdiscipliniškumo lygmenyje, kuriame šių dviejų žinojimų kūrimo būdai nėra griežtai atskirti, veikiau ‒ sąveikaujantys, papildantys vienas kitą. Lyginant su užsienio pavyzdžiais, monografijoje atskleidžiama ir išskleidžiama Vilniaus dailės akademijos meno doktorantūros, meninio tyrimo ir meno krypties disertacijos rengimo konceptuali logika ir administracinė struktūra. Recenzijoje parodoma, kad monografijos praktiniuose („Praktikos“ ir „Poveikiai“) skyriuose, kuriuose pagrindžiama meninio tyrimo vidinė logika ir ideologija, neretai fiksuotini loginiai prieštaravimai. Kuriamas meninio tyrimo eksperimentinis ir avangardinis įvaizdis ne visada sutampa su jam priešinga orientacija į meno institucijų sistemos konjunktūrą, atitinkamus „meno per karjerą“ hierarchinius modelius. Šis prieštaravimas aiškintinas akademinio tyrimo ir lobizmo naratyvų nesuderinamumu.
Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimų centras: tarp ekspertinės ir atstovaujamosios institucijos
Straipsnyje analizuojama tarpžinybinės Lietuvos Respublikos institucijos – Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimų centro (LGGRTC) – įsteigimo aplinkybės, raida, vidinės problemos ir jų poveikis nacionalinei atminimo kultūrai, ypač Holokausto atminimui, lyginama su kitų šalių panašių institucijų praktika. Tyrimas atskleidžia, jog didžiausias įtampos LGGRTC (ir dėl LGGRTC) šaltinis buvo neaiški įstaigos tapatybė – bandymas būti tiek ekspertine, tiek ir atstovaujamąja institucija, o viena didžiausių LGGRTC silpnybių ir pažeidžiamumo kritikai priežasčių – koncentracija į sovietinio režimo nusikaltimų tyrimus ir aukų atminimą, Holokausto temos antraeiliškumas visose LGGRTC veiklos srityse bei konservatyvioji prieiga prie sudėtingų XX a. istorijos klausimų.
Autorių teisės (c) 2025 Zigmas Vitkus https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Juokas, kuris ne visada juokiasi kartu su valdžia
Recenzijoje aptariama Neringos Klumbytės monografija „Autoritarinis juokas: politinis humoras ir sovietinė distopija Lietuvoje“ (orig. Authoritarian Laughter: Political Humor and Soviet Dystopia in Lithuania, 2022; vertimas į lietuvių kalbą – Vilnius: Lietuvos nacionalinės Martyno Mažvydo bibliotekos Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2024). Monografija antropologiškai analizuoja sovietmečio Lietuvos humoro kultūrą, siedama ją su Lietuvos komunistų partijos Centro komiteto leidyklos 1956–1990 m. leistu vienintelio lietuviško humoro ir satyros žurnalo „Šluota“ turiniu. Tyrimas remiasi plačia archyvine medžiaga, interviu ir juoko teorijomis. Tokios originalios sąvokos kaip „daugiakryptis juokas“, „politinis intymumas“ ir kt. leidžia niuansuotai suvokti, kaip oficialiai kontroliuojamas humoras sovietmečiu galėjo veikti ne tik režimo naudai, bet ir tapti subtilia pasipriešinimo jam forma, stiprinusia kritinį skaitytojų mąstymą, kartu – ir tautinę tapatybę. Monografijoje pasigendama platesnio lyginamojo tarptautinio (sovietinio bloko šalių) konteksto, gausu perteklinių detalių aptarimo, be to, joje ne iki galo atskleidžiami žurnalo „Šluota“ kūrėjų elgesio motyvai. Veikalas vertintinas kaip reikšmingas indėlis į sovietmečio Lietuvos kasdienybės ir kultūrinio atsparumo tyrimus, taip pat jis praplečia autoritarizmo analizės ribas.
Autorių teisės (c) 2025 Rasa Čepaitienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Įvadas į „Aktualu rytoj“ specialųjį numerį, skirtą Leibnizo teorijos atspindžiams filosofijoje ir tapyboje
Specialusis žurnalo „Aktualu rytoj“ numeris „Monadologiniai kraštovaizdžiai: Leibnizo teorijos atspindžiai filosofijoje ir tapyboje“ skirtas vaizduojamojo meno (tapybos) ir filosofijos sąlyčio taškų paieškoms. Leidiniui pagrindus padėjo 2024 m. kovo 14 d. Lietuvos nacionalinėje Martyno Mažvydo bibliotekoje vykęs mokslinis simpoziumas „Monadologiniai kraštovaizdžiai: Leibnizo teorijos atspindžiai filosofijoje ir tapyboje“ (organizatorius – Vilniaus universiteto Filosofijos fakulteto Filosofijos institutas). Pasitelkiant Henriko Čerapo tapybą renginiu buvo siekiama sujungti filosofinę ir menotyrinę perspektyvas, skatinti tarpdisciplininį dialogą tarp metafizikos ir vaizduojamojo meno, idėjos ir vaizdo, mąstymo ir regėjimo. Pagrindinis leidinio klausimas – ar ir, jei taip, kaip Gottfriedo Wilhelmo Leibnizo monadologija suvokiama kaip tapybinės struktūros metafora? G. W. Leibnizo monados sąvoka, perteikianti pamatinių tikrovės elementų veikimo principus, leidžia kūrinių struktūras suprasti kaip vizualias monadas. Numeris kviečia permąstyti kūrinių ir tikrovės santykį, meninį paviršių kaip pažinimo būdą, o filosofinį mąstymą pamatyti kaip vizualinę struktūrą, atveriant erdvę, kur filosofija tampa regima, o tapyba transformuojasi į savitą mąstymo formą. Monadologiniai kraštovaizdžiai čia tampa perspektyvų daugio, kintančio visumos ir dalių santykio metafora, o tapyba – priemone plėtoti filosofinį mąstymą ir vizualizuoti abstrakčias tikrovės struktūras.
Autorių teisės (c) 2024 Kristijona Čerapaitė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Specialusis numeris „Monadologiniai kraštovaizdžiai: Leibnizo teorijos atspindžiai filosofijoje ir tapyboje“ Specialiojo numerio sudarytoja Kristijona Čerapaitė
Autorių teisės (c) 2024 Aktualu rytoj https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Proceso ir tikrovės koncepcijos Alfredo Northo Whiteheado filosofiniame realizme ir jo implikacijos Henriko Čerapo tapyboje
Straipsnyje aptariami filosofijos ir tapybos sąlyčio taškai. Aiškinamasi, kaip ir ar įmanoma abstrakčiąją tapybą ir (ar) jos metodą konvertuoti į filosofinius konceptus, aiškinančius tikrovę. Kaip analizuotinas pavyzdys straipsnyje pasitelkiama tapytojo Henriko Čerapo kūryba. H. Čerapo tapyba ir (ar) jos metodas analizuojami remiantis Alfredo Northo Whiteheado proceso filosofija. Tyrimas parodė, jog H. Čerapo tapybos metodas grįstas materialistine tikrovės reprezentavimo koncepcija, t. y. (tapybinio) proceso, veiksmo, tapybos materialumo akcentavimu, bet kartu jam būdingas ir stiprus idealizmas. Šiais konceptualiais bruožais pasižymi ir A. N. Whiteheado filosofinis realizmas, todėl H. Čerapo tapybos metodas konceptualiai artimas filosofo plėtotiems proceso filosofijos esminiams postulatams.
Autorių teisės (c) 2024 Kęstutis Šapoka https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Redakcinės kolegijos parengti nurodymai autoriams.
„Šalia pagrindinės linijos“: su tapytoju Henriku Čerapu kalbasi Agnė Kulbytė
Pastarųjų metų Henriko Čerapo (g. 1952) tapybos metodo atradimai paskatino aiškintis specifines filosofines ir menotyrines prieigas, reikalingas šiai kūrybai suvokti. Į H. Čerapo tapybinę metodologiją gilintasi tiek per 2024 m. kovo mėnesį Lietuvos nacionalinėje Martyno Mažvydo bibliotekoje vykusią šio menininko parodą „Papilės kooperatyvo sandėlio Memorialas“, tiek ir per parodą lydėjusį mokslinį simpoziumą „Monadologiniai kraštovaizdžiai: Leibnizo teorijos atspindžiai filosofijoje ir tapyboje“ (organizatorius – Vilniaus universiteto Filosofijos fakultetas). Šie renginiai inspiravo dar vieną tyrimą – interviu su pačiu menininku. Pokalbiu siekta daugiau sužinoti apie naujausių H. Čerapo kūrybinių paieškų kryptį ir apibendrinti pastarojo meto interviu su tapytoju išsakytas mintis bei jo paties užrašuose užfiksuotus apmąstymus. Interviu leitmotyvu pasirinktas H. Čerapo paveikslo pavadinimas „Šalia pagrindinės linijos“ (2022) provokuoja tapytojo pasakojimą apie kūrybos užmojus ir leidžia nujausti jo giluminį intelektualinį potencialą bei sekti dvasinės rezignacijos nuotaikų kupiną autobiografinį išsisakymą. H. Čerapą 2025 m. rugpjūčio mėnesį kalbino Agnė Kulbytė.
Autorių teisės (c) 2024 Henrikas Čerapas, Agnė Kulbytė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Kaip galima tapybinė monadologija: Henriko Čerapo parodos „Papilės kooperatyvo sandėlio Memorialas“ (2024) atvejis
Klausimas apie tapybinės monadologijos galimumą leidžia įsigilinti į paradoksalius šiuolaikinės abstrakčiosios tapybos apmąstymus. Straipsnio tikslas ir yra išryškinti filosofinio monados apibrėžimo poveikį abstrakčiosios tapybos sampratai, pagrįsti tokio interpretavimo aktualumą ir svarbą, jį taikant itin savitų tapybinių sprendimų atveju (visų pirma Henriko Čerapo naujausiai tapybos strategijai). Filosofinė monados sąvoka apmąstoma kaip metafora, taikoma tapybos plastikai nusakyti. Atsispiriant nuo Gottfriedo Wilhelmo Leibnizo filosofijos interpretacijų išryškinama idealistinė monadologijos traktavimo kryptis (Edmundo Husserlio, Theodoro Adorno teorijų įtaka) bei jos atspindys abstraktaus meno koncepcijose. Tai leidžia apčiuopti ir įvardinti monadiškumą kaip tapyboje besireiškiantį vidinio patyrimo struktūros konstravimą, mentalinių procesų vizualizaciją. Aptariama tokį teorinį mąstymą reprezentuojanti tapyba (nuo konstruktyvistinio esencializmo ir unizmo iki minimalizmo bei abstrakčiojo ekspresionizmo atmainų). Daugiausia monodologijos idėja kvestionuojama analizuojant tapytojo H. Čerapo kūrybą ir naujausią jo parodą „Papilės kooperatyvo sandėlio Memorialas“ (2024), eksponuotą Lietuvos nacionalinėje Martyno Mažvydo bibliotekoje. Prieinama prie išvados, kad monadologijos susiejimas su tapybos interpretacijomis yra simbolinis, bet svarbus H. Čerapo abstrakčių kūrinių potekstėms bei plastikos transformacijoms suprasti. Šio menininko abstrakčiosios tapybos eigoje galima įžvelgti tam tikrą svyravimą tarp konstruktyvesnių raiškos formų, jų sąveikos su aplinkos architektonika ir formalesnių (uždaros, daugiasluoksnių paviršių variacijos) tapybinio monadiškumo atsiskleidimo galimybių. Monumentalios H. Čerapo abstrakcijos plėtotė labai aiškiai atskleista parodoje „Papilės kooperatyvo sandėlio Memorialas“ (2024).
Autorių teisės (c) 2024 Agnė Kulbytė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Valstybinės atminties institucijos ir pilietinės visuomenės modeliai
Pilietinę visuomenę tiriančioje literatūroje pripažįstama, kad ši visuomenė bet kurios tautos institucinėje istorijoje veikia labai įvairiai. Straipsnyje aptariami pilietinės visuomenės santykiai su valstybės atminties institucijomis pagal keturis skirtingus pilietinės visuomenės modelius – sukilėlių, institucionalizijos, antidemokratinį ir apsauginį. Remiantis pavyzdžiais iš režimų pasikeitimui būdingų procesų, Vidurio Europoje vykstančių nuo 1989 m., straipsnyje siekiama sukurti teoriją, padedančią suprasti šį neištirtą atminties politikos aspektą. Tyrimas atskleidžia, jog pilietinės visuomenės modeliai ir valstybės santykiai su jos atminties institucijomis yra glaudžiai susiję su esamos valdžios pobūdžiu. Šiandienos realybėje egzistuojanti demagogija, prisidengianti tautos balsu, kelia pavojų demokratijai, provokuoja politinių pažiūrų poliarizaciją. Toks pasaulis kelia grėsmę valstybės atminties institucijų darbuotojų profesiniam sąžiningumui. Politinis spaudimas pirmiausia yra pavojingas jų gebėjimui tvarkyti nacionalinės praeities artefaktus pagal profesinius ir meritokratinius kriterijus. Bibliotekų, archyvų ir universitetų politizavimas skatina nežinojimą, o ne žinias. Saugiausia aplinka valstybinėms atminties institucijoms yra tolerantiška ir pliuralistinė kultūra, kurioje jos gali be išankstinio nusistatymo dirbti ir būti naudingos visiems. Kai Vengrijoje ir Lenkijoje į valdžią atėjusios neliberalios vienpartinės populistinės jėgos pradėjo ardyti horizontalios atskaitomybės mechanizmus, jų valstybinėms atminties institucijomss kyla grėsmė tapti atminties karo dalyvių, siekiančių politinės naudos iš jų darbo aspektų kritikos, taikiniu.
Autorių teisės (c) 2025 Michael Bernhard https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Monada ir klostė: Leibnizo teorijos interpretacija Deleuze’o filosofijoje
Vieną iš originaliausių ir aktualiausių Gottfriedo Wilhelmo Leibnizo teorijos interpretacijų aptinkame šiuolaikinio prancūzų filosofo Gilles’io Deleuze’o darbuose, o ypač knygoje Klostė: Leibnizas ir barokas. Straipsnio tikslas – parodyti G. W. Leibnizo monadologijos įtaką klostės koncepto formavimui G. Deleuze’o filosofijoje bei išryškinti klostės koncepto reikšmę šiuolaikinio meno ir tapybos kontekste. Klostė – tai G. Deleuze’o sukurta sąvoka siekiant aktualizuoti G. W. Leibnizo monodologijos koncepciją. Klostė tampa kultūriniu terminu, susiejančiu baroko ir postmodernizmo epochas, nes jose išryškėjo begalybės ir tikrovės daugialypumo problema. Atsiremdamas į G. W. Leibnizo filosofiją G. Deleuze’as teigia, kad pasaulį reikia suprasti ne kaip struktūrą, o kaip tekstūrą. G. W. Leibnizo samprata, kad monada yra metafizinis taškas, atspindintis visatos begalybę, įkvėpė G. Deleuze’o gyvybės filosofiją, požiūrį, kad gyvybė yra randama ir materijoje. Pasaulis yra tampantis ir kintantis kiekvienoje savo dalyje. Jis nėra grindžiamas nei absoliučiu chaosu, nei tapačia tvarka. Pasaulis yra galutinio apibrėžtumo neturintis chaosmosas, turintis galią steigti daugialypes sistemas. Tiek baroko, tiek modernioji tapyba – nuo El Greco iki Simono Hantaï – pasižymi klostės intuicija: gebėjimu meninės išraiškos priemonėmis „mąstyti“ ir vaizduoti tikrovės daugialypumą ir vitališkumą. Taikydama šanso ir atsitiktinumo „logiką“ naudojant išlaisvintus rankos judesius ir dažų materiją šiuolaikinė tapyba (pavyzdžiui, Henriko Čerapo kūryba) taip atskleidžia objektus generuojančią chaoso plotmę.
Autorių teisės (c) 2024 Laura Junutytė-Galvanauskienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Anglų kalbos mokymas Vilniaus valstybinėse vidurinėse mokyklose 1932–1939 metais
Daugiataučiam ir daugiakultūriam Vilniui tarpukario laikotarpis buvo ypatingas, mat šis miestas, tapęs Lenkijos dalimi, įgyvendino Antrosios Lenkijos Respublikos religinių konfesijų ir visuomenės švietimo ministerijos nustatytą švietimo modelį. XX a. ketvirtajame dešimtmetyje Lenkijos (taip pat ir Vilniaus) švietimo sistema patyrė didelių permainų. Po ilgų diskusijų 1932 m. priimtas naujas švietimo įstatymas pakeitė valstybinių mokyklų struktūrą bei ugdymo turinį. Buvo patvirtintos visų dalykų, tarp jų ir užsienio kalbų, naujos bendrosios ugdymo programos. Straipsnio tikslas ir yra ištirti, kaip buvo mokoma anglų kalbos Vilniaus valstybinėse vidurinėse mokyklose nuo Lenkijos švietimo reformos įstatymo įsigaliojimo 1932 m. iki 1939 m., t. y. Antrojo pasaulinio karo pradžios. Tyrimas atskleidė, kad Vilniaus A. Mickevičiaus gimnazijoje anglų kalbos buvo mokoma kaip privalomojo ir pasirenkamojo dalyko, licėjaus lygiu – kaip vienos iš privalomai pasirenkamų užsienio kalbų. Tačiau J. Slovackio gimnazijoje anglų kalba buvo dėstoma tik kaip neprivalomas dalykas, o J. ir A. Sniadeckių licėjuje – kaip privalomai pasirenkamas dalykas. Nemažai gimnazijų mokinių pasinaudojo nauja didesne galimybe mokytis anglų kalbos. Mokyklų ugdytiniams mokytis anglų kalbos kaip privalomai pasirenkamo dalyko sekėsi gana sunkiai, daug jų pasiekdavo tik patenkinamų rezultatų. Mokinių noras mokytis anglų kalbos kaip pasirenkamojo dalyko, iškilus pirmiesiems sunkumams, blėso. Licėjinių klasių mokiniai nebuvo suinteresuoti mokytis papildomų dalykų (taip pat ir anglų kalbos) ir dėmesį sutelkdavo į pasiruošimą brandos egzaminams.
Autorių teisės (c) 2024 Elžbieta Lučinska https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Lietuvos skaitytojo grožinės literatūros skaitymo patirtys: skaitymo įprasminimas, esminės charakteristikos ir ypatumai globalių krizių laikotarpiu
Įvairių sričių tyrėjai atkreipia dėmesį į laisvalaikiu mažėjantį grožinės literatūros (GL) skaitymo populiarumą, kurį lemia elektroninių medijų globali konkurencija. GL skaitymo prasmingumo tyrimus Lietuvoje aktualizuoja išgyventas ir išgyvenamas nerimas, nulemtas dviejų viena kitą perdengiančių krizių (COVID-19 pandemijos ir Rusijos plataus masto agresijos prieš Ukrainą). Visuomenės sveikatos specialistai ir psichologai pripažįsta, kad GL skaitymas yra veiksmingas būdas, padedantis įveikti per krizes išgyvenamą nerimą. Straipsnio tikslas ir yra, pasitelkiant neuromokslininkų aptariamą sąmonės turinio teoriją ir įvairių sričių mokslininkų tyrimuose nagrinėjamą skaitymo įprasminimo sampratą, empiriškai ištirti Lietuvos suaugusiųjų GL skaitymo įprasminimo patirtis, svarbias charakteristikas ir ypatumus globalių krizių (COVID-19 pandemijos ir Rusijos plataus masto agresijos prieš Ukrainą) laikotarpiais. Empirinio (kokybinio) tyrimo rezultatai parodė, kad skaitymo įprasminimas daugumos informantų grindžiamas savišvietos galimybėmis. Svarbia kokybiško skaitymo charakteristika skaitytojai įvardijo ekspertų rekomenduojamų ar jiems patiems vertingų knygų skaitymą. GL skaitymo ypatumai minėtų globalių krizių laikotarpiais turėjo panašumų ir skirtumų. Abiem laikotarpiais įtaką GL skaitymui darė aplinkoje tvyrantis nerimas ir nežinomybė, taip pat noras pažinti faktus ir susidaryti savo nuomonę. Šių krizių pradžioje vyravo tekstų socialinėse medijose skaitymas, tačiau šiems laikotarpiams užsitęsus pradėta grįžti prie anksčiau susiformavusių ir nerimą padedančių įveikti GL skaitymo įpročių. Per krizes skaitomuose GL tekstuose aktualizavosi globalias problemas atspindinčios temos, siužetai (užkrečiamųjų ligų, slaugos, karo įvykių, patiriamų sunkumų), kurie kėlė gilesnės empatijos ir tolerancijos herojams išgyvenimus.
Autorių teisės (c) 2024 Daiva Janavičienė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Kraštovaizdis baroko dailėje ir abstrakcionizme: sąryšiai kaip metafizinės plotmės nuoroda
Straipsnyje nagrinėjama tema – ryšys tarp abstrakcijos ir gamtos vaizdo reprezentacijos. Siekiama atsakyti į klausimus, kodėl ir kaip šiuolaikinių dailininkų abstrakcionistų kūryba interpretuojama kaip gamtos reprezentacija. Atvejo analizei pasirinkta Henriko Čerapo tapyba. Straipsnyje siūloma abstrakciją vertinti kaip gilesnio prasminio sluoksnio išraišką. Taikoma netradicinė prieiga – nekonvenciškai gretinama vėlyvojo baroko ir abstrakčioji dailė. Tai leidžia atpažinti šiuolaikiniame abstrakcionizme tęsiamą ikimodernią metafizinio mąstymo apie gamtą tradiciją. Ikimoderniu laikotarpiu, prieš išpopuliarėjant peizažo, kaip, pirmiausia, estetiško gamtos vaizdo, žanrui, gamtos vaizdavimas buvo itin susijęs su metafizine plotme. Šis principas skleidžiasi vėlyvojo baroko tapyboje, kurioje galima atpažinti Gottfriedo Wilhelmo Leibnico filosofijos veikiamą gamtos sampratą su jai būdinga harmonija tarp „vertikalių“ ir „horizontalių“ sąryšių. Abstrahuotas gamtos, kaip sąryšio tarp įvarių elementų, vaizdavimas artimas ir XX–XXI a. tapybai – tiek vėlyvojo baroko, tiek ir dailininkų abstrakcionistų kūryboje abstraktus gamtos vaizdavimas nurodo į transcendentinį sluoksnį.
Autorių teisės (c) 2024 Kostas Biliūnas https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Vaizdiška monada: Leibnizo ontologinė estetika ir jos meninės implikacijos Henriko Čerapo tapyboje
Straipsnyje siūloma meno kūrinius suprasti kaip vaizdiškas monadų eksternalizacijas, taip susiejant metafizinius ir estetinius Gottfriedo Wilhelmo Leibnizo filosofijos aspektus. Henriko Čerapo tapybą aptariant G. W. Leibnizo filosofijos kontekste, meno kūriniai nagrinėjami ne tik kaip reprezentacijos, bet ir kaip neatsiejami gamtos komponentai. H. Čerapo paveikslai atskleidžia kūrinius struktūruojančią vidinę santykių sistemą, prieštaraudami menininko kaip kūrėjo ex nihilo supratimui. Užuot „išrasdamas“ iš nieko, H. Čerapas savo kūriniuose atskleidžia ir išryškina paslėptos monadinės tikrovės struktūras – kiekvienas paveikslas savitai perteikia harmoniją, tvarką ir išraiškos intensyvumą, glūdinčius G. W. Leibnizo metafizinės vizijos šerdyje. Tai pabrėžia ontologinės estetikos idėją ir leidžia vizualųjį meną nagrinėti pasitelkiant esmines G. W. Leibnizo sąvokas – pavyzdžiui, išraišką, suvokimą ar vienovę įvairovėje. Tokia perspektyva rodo, kad estetiniai klausimai nėra atskirti nuo G. W. Leibnizo filosofinės sistemos ir kartu yra tikrovės supratimo dalis.
Skaitytojų klubai ir skaitymo fenomenologija: nuo sąmoningo individo iki įgalintos bendruomenės
Skaitytojų klubai jau kelis dešimtmečius pasaulyje yra itin populiari bendruomeninė veikla, šiuo metu sparčiai plintanti ir Lietuvoje. Apie skaitytojų klubų reikšmę Lietuvoje rašyta ir kalbėta negausiose mokslinėse publikacijose bei viešojoje erdvėje, tačiau išsamesnių, ne panoraminio, o analitinio (filosofinio) pobūdžio tyrimų apie tokių bendruomenių reikalingumą vis dar trūksta. Straipsnio tikslas ir yra aptarti ontologinę skaitymo ir skaitytojų klubų svarbą ir pažvelgti, kas yra būdinga skaitymo patirties prigimčiai bei kaip ją ir skaitytojus veikia dalyvavimas skaitytojų klube. Iš fenomenologinės perspektyvos aiškėja, kad skaitymas praplečia laiko ir erdvės ribas, leidžia individui išgyventi daugiau, negu yra įmanoma „objektyviojoje“ realybėje. Skaitydamas individas nėra vien pasyvus iš anksto sugeneruotos žinutės priėmėjas. Dalyvavimas skaitytojų klube asmenims suteikia galimybę visapusiškiau suvokti literatūros tekstus, įgalina dalyvius savarankiškai ir kritiškai mąstyti, padeda kurti ir stiprinti demokratinius bendruomeninius ryšius.
Autorių teisės (c) 2024 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Vitgenšteiniškos implikacijos: Malvinos Jelinskaitės fotografijų paroda „Mèno forte“ („Klausyk pasroviui“) Vilniaus „Prospekto“ galerijoje
Aptariama menininkės, menotyrininkės ir fotografės Malvinos Jelinskaitės personalinė paroda „Mèno forte“ („Klausyk pasroviui“), veikusi 2025 m. sausio 22 d. – vasario 22 d. Vilniaus „Prospekto“ galerijoje (Gedimino pr. 43). Viena pagrindinių šios parodos metaforų ‒ kasdienio gyvenimo rašymas. Recenzijoje pasitelkus Ludwigo Wittgensteino kalbos žaidimų teorijos ir jo paties psichologijos filosofijos postulatus išryškinami M. Jelinskaitės fotografavimo metodo ir fotografijų konceptualūs bruožai. Jie leidžia teigti, jog M. Jelinskaitės fotografavimo metode ne iliustratyvia, o būtent konceptualia prasme įžvelgtina sąsaja su kalbos filosofija.
Lietuvos dailininkų asmenybiniai įvaizdžiai dokumentiniuose videofilmuose „Menininkų portretai. Metraštis“: semiologinis ir socioideologinis aspektai
Lietuvos dailininkų nepriklausomybės laikotarpio (auto)biografinėse naracijose dažnai naudojami „būti savimi“ ir „tikrojo aš“ semantiniai šablonai. Labiau įsigilinus aiškėja, kad po šiomis formuluotėmis dažnai slypi emociškai sąlygotos, romantizuotos (kultūrinės) klišės, pateikiamos kaip analitinės kategorijos. Straipsnyje, pasitelkus Michailo Bachtino chronotopo ir Jurijaus Lotmano semiosferos koncepcijas, tiriamas Lietuvoje 1994‒2016 m. kurtas dokumentikos filmų ciklas „Menininkų portretai. Metraštis“ ir keliami šie klausimai: kaip ir kokie biografiniai modeliai arba „tikrojo aš“ įvaizdžiai kuriami pasitelkiant kino kalbą ir pačių veikėjų (dailininkų) pasakojimuose, kaip šiose struktūrose sąveikauja vaizdinis ir kalbinis naratyvai, kaip jie mitologizuojami. Tyrimas parodė, jog dailininkų (auto)biografinės naracijos traktuotinos kaip dailininkų biografinių modelių resakralizavimas, kartu ir kaip asmenybinių įvaizdžių, sukonstruotų dar sovietmečiu, perpasakojimas, perkūrimas nepriklausomybės laikotarpiu. Dokumentinių apybraižų apie dailininkus biografinės-naracinės struktūros nelaikytinos „grynuoju mitu“, o vadintinos labiau „degradavusiu (ar degraduojančiu) mitu“ ‒ dalinėmis fikcijomis, ideologiniu „perrėminimu“.
Nuo migracijos iki atminties: lietuvių diasporos paveldo išsaugojimas Argentinoje, Brazilijoje ir Urugvajuje
Straipsnyje analizuojamas lietuvių diasporos paveldo išsaugojimas Argentinoje, Brazilijoje ir Urugvajuje, daugiausia dėmesio skiriant migracijos muziejų, archyvų, kultūros institucijų bei vietos bendruomeninių iniciatyvų vaidmeniui. Nors lietuvių diaspora Pietų Amerikoje gausi, jos paveldo apsaugos mechanizmai iki šiol mažai tirti. Straipsnio tikslas yra įvertinti atminties institucijų ir vietos bendruomenių vaidmenį dokumentuojant ir išsaugant lietuviškąją tapatybę bei įvardyti pagrindinius šio proceso iššūkius Argentinoje, Brazilijoje ir Urugvajuje. Nors San Paulo, Buenos Airių ir Montevidėjo migracijos muziejai bei Lotynų Amerikos migracijos studijų centras Argentinoje reikšmingai prisideda prie migracijos paveldo dokumentavimo ir skaitmeninimo, procesas išlieka fragmentiškas. Lituanikos rajono (San Paulas, Brazilija) atvejo analizė rodo, kad vietos bendruomeninės iniciatyvos gali tapti alternatyvia paveldo išsaugojimo forma, vis dėlto tokios veiklos tęstinumą riboja materialiniai ir instituciniai veiksniai. Diasporos paveldo išsaugojimas priklauso nuo institucinių išteklių ir stipresnio bendruomenių įsitraukimo, todėl, žvelgiant į ateitį, nuolat investuojant į žmogiškuosius (ypač bendruomenių) ir technologinius (visų pirma skaitmeninimą) išteklius, Pietų Amerikos lietuvių emigrantų kultūrinis paveldas galėtų būti tvariau išsaugotas ateities kartoms.
Autorių teisės (c) 2025 Gabija Vyšniauskaitė-Danusė https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Skaitmeniniai humanitariniai mokslai – galimybė ar iššūkis tyrėjams? Apmąstymai apie projektą „Buvusių Lenkijos žemių kultūrinė-intelektualinė geografija po padalijimų 1865–1918 m.: skaitmeninis vadovas“
Straipsnio tikslas – pateikti keletą apmąstymų apie galimybes bei iššūkius, kuriuos kultūrinio paveldo ir atminties srities tyrėjams kelia šiuolaikinės skaitmeninių humanitarinių mokslų priemonės. Svarstymuose remiamasi projektu „Buvusių Lenkijos žemių kultūrinė-intelektualinė geografija po padalijimų 1865–1918 m.: skaitmeninis vadovas“ (toliau – projektas „Skaitmeninis vadovas“). Projekto tikslas – rinkti ir dalytis įvairiais duomenimis apie daugiatautės buvusios Lenkijos ir Lietuvos valstybės teritorijos 1865–1918 m. laikotarpiu pasirinktus plačiai apibrėžto kultūros paveldo aspektus. Straipsnyje parodama, kad projektas „Skaitmeninis vadovas“ sąveikauja su atminties institucijomis: viena vertus, naudojamasi jų paveldu ir ištekliais, antra vertus – papildoma jų misija (remiantis istoriniais šaltiniais, įtraukiama informacija apie dingusius žurnalus, sugriautus paminklus ar seniai atimtas žemes). Taip pat atskleidžiama, kad skaitmeninių priemonių naudojimas paveldo ir atminties tyrimuose kelia daug iššūkių – nuo tarpdisciplininės komandos subūrimo ir efektyvaus jos darbo organizavimo iki tinkamų metodologinių ir techninių sprendimų paieškų ten, kur susikerta dvi itin skirtingos sritys – humanitariniai ir informatikos mokslai. Tačiau galimybės ir perspektyvos, kurias suteikia tokio pobūdžio bendradarbiavimas, nusveria rizikos veiksnius. Visų pirma, tarp daugybės grėsmių, kurias, deja, kelia ir nūdienos pasaulis, projektu „Skaitmeninis vadovas“(ir kitais panašiais projektais) siekiama išsaugoti kultūrinį paveldą ir kurti atmintį, o nuolat tobulėjantys skaitmeniniai įrankiai ir technologiniai pasiekimai šioje misijoje yra nepakeičiami.
Autorių teisės (c) 2025 Elżbieta Nowosielska, Michał Raczkowski, Adrianna Sznapik https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Kova su „pagrindiniu blogiu“ Pietų Afrikoje: Eugene’o de Kocko atvejis tarp teisingumo, susitaikymo ir atminties
Eugene’o de Kocko atvejis puikiai iliustruoja, kaip Pietų Afrika po 1994 m. bandė susitaikyti su savąja apartheido praeitimi. Jo nuteisimas, įkalinimas, kaltės pripažinimas ir galiausiai paleidimas sukėlė plačią diskusiją Pietų Afrikoje bei iškėlė klausimą, kaip ir kokiomis sąlygomis įmanomas nacionalinis susitaikymas. Taip pat tai yra pavyzdys, kaip valstybė gali formuoti kolektyvinę atmintį. De Kocko atvejis rodo, kad baudžiamoji teisė, kaip ir amnestija bei reabilitacija, gali skatinti tokią atmintį, kuri pabrėžia individo vaidmenį, o ne socialines ir politines problemas bei iššūkius. Straipsnis siekia prisidėti prie geresnio supratimo apie trapią pusiausvyrą tarp teisingumo ir susitaikymo, taip pat – tarp teisingumo ir atminties.
Autorių teisės (c) 2025 Georgi Verbeeck https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Atsiminimų pavertimas galia: Šveicarijos archyvai kaip respublikos politikos formavimo įrankis Naujųjų laikų antroje pusėje
Nors moksliniai tyrimai svariai prisidėjo prie supratimo apie Naujųjų laikų archyvų kūrimą ir tvarkymą, archyvų, kaip valstybės atminties institucijų, svarba yra retai aptariama. Net ir palyginti nuodugniai ištirtu Naujųjų laikų Senosios Šveicarijos konfederacijos atveju, kai kuriose šiai konfederacijai priklaususiose valstybėse, ypač kaimo tipo mikrovalstybėse, archyvų svarba tyrinėta mažai. Remiantis dviejų miestų-valstybių (Ciuricho ir Liucernos) bei dviejų mažųjų valstybių (Obvaldeno ir Apencelio-Auserodeno) šaltiniais, straipsnyje nagrinėjamas ryšys tarp archyvų ir politinių sprendimų priėmimo teisę XVII ir XVIII a. turėjusių institucijų, konkrečiai – tarybų. Respublikų amžiuje archyvas buvo laikomas „valstybės siela“ ir netgi politinių sprendimų priėmimo pagrindu, todėl vertintas ne tik kaip tam tikrų gairių ir teisėtumo šaltinis, bet ir kaip koreguojanti jėga. Prisiminimai apie praeitį buvo tipinis respublikoniškumo, kurio sektini pavyzdžiai – romėnai ir graikai, bruožas. Buvo tikima, kad dabarties korekcijų turi būti ieškoma praeityje, todėl tarybos teikė didelę reikšmę protokolų ir kitų dokumentų saugojimui, nes patekę į archyvą jie užtikrindavo ilgalaikę politinę įtaką valstybėje. Vis dėlto kaupiama archyvinė medžiaga neturėjo atspindėti realybės, greičiau idealią de facto aristokratinę valstybę. Jei realybė neatitikdavo siekiamo įvaizdžio, dokumentai tiesiog nebūdavo kuriami arba būdavo sunaikinami, jais netgi būdavo manipuliuojama siekiant sustiprinti vyraujančią socialinę struktūrą, kad ši atspindėtų idealą.
Autorių teisės (c) 2025 Jan Haugner https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Redakcinės kolegijos parengti nurodymai autoriams
Autorių teisės (c) 2023 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Specialus numeris „Europa. Sostinė. Tapsmas: XIX–XXI amžiaus Vilnius" Skiriama Lietuvos sostinės Vilniaus ir Gedimino laiškų 700-ajai sukakčiai Specialaus numerio sudarytojai ir moksliniai redaktoriai Ilona Strumickienė ir Darius Žiemelis
Įvadas į „Aktualu rytoj“ specialų numerį, skirtą XIX–XXI amžiaus Vilniui
Įvadiniame straipsnyje pristatomas žurnalo Aktualu rytoj specialus numeris „Europa. Sostinė. Tapsmas: XIX–XXI amžiaus Vilnius“, skirtas 2023 m. švęstai Lietuvos sostinės Vilniaus ir Gedimino laiškų 700 metų sukakčiai. Šio numerio chronologinės ribos – pastarieji 200 metų, per kuriuos Vilnius išgyveno esminius politinio statuso, socialinius ir demografinius pokyčius: virsmą iš Rusijos imperijos provincijos miesto, Vokietijos okupuoto administracinio centro, Lenkijos provincijos centro, nepriklausomos ir sovietų okupuotos Lietuvos sostinės į vienos iš Europos Sąjungos šalių sostinę. Numeryje, pasitelkus tarpdisciplininę prieigą, reflektuojami ir analizuojami šie su Vilniumi siejami pokyčiai, jų ištakos, dabartinė situacija ir ateities perspektyvos. Specialaus numerio straipsniai pristatomi sugrupavus juos į temines grupes: 1) „Vilniaus atminties ir užmaršties vietos“; 2) „Daugiakultūris Vilnius“; 3) „Vilnius – administracinis, ekonominis, politinis, kultūros ir mokslo centras“; 4) „Urbanistinė ir architektūrinė Vilniaus raida“; 5) „Vilnius meninėje kūryboje“; 6) „Vilniaus komunikacijos“; 7) „Vilniaus ateities vizijos“; 8) „Vilnius ir gamta“. Šis Aktualu rytoj specialus numeris laikytinas dar vienu įnašu į vilnianą.
Autorių teisės (c) 2023 Ilona Strumickienė, Darius Žiemelis https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Diskusija apie Švedijos Tolimųjų Rytų meno muziejų: politika, postmodernizmas ir muziejaus paskirtis
2016 m. rugsėjį laikraštyje Svenska Dagbladet paskelbtame autoriniame vedamajame „Vyriausybė verčia muziejus propagandos centrais“ žurnalistas Ola Wongas teigė pastebėjęs pokyčių Stokholmo Tolimųjų Rytų meno muziejuje. Jis tvirtino, kad muziejus pakeitė intelektualiąją poziciją į „jautrumą paviršutiniškai nuomonei žiniasklaidoje ir politikoje“. Vedamasis įžiebė keletą metų trukusią diskusiją. Šio straipsnio tikslas – dekonstruoti pastarųjų aštuonerių metų diskusiją apie Švedijos muziejus, daugiausia dėmesio skiriant diskusijai tarp Wongo ir Švedijos muziejų atstovų. Straipsnio autorius analizuoja diskusijoje išsakytas nuomones apie muziejaus paskirtį, remdamasis ankstesniais teoriniais svarstymais šia tema. Tyrimas parodė, kad diskusijos dalyviai nesugebėjo susitarti dėl problemos pobūdžio. Tai labai panašu į tai, ką Frida Beckman ir Nora Hämäläinen vadina kultursidesmissförstånd terminu. Diskusijos dalyviai nesutaria dėl bendros pozicijos, jie klaidingai interpretuoja mintis ir nesupranta vieni kitų, viso to pasekmė – pozicijos dėl dabartinės situacijos nesuderinamumas.
Autorių teisės (c) 2025 Rikard Friberg von Sydow https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
„Täterorto“ topografija kaip objektas: Nacionalsocializmo istorijos dokumentų centras Miunchene ir šiuolaikinės atminties infrastruktūros
Miuncheno, kaip Nacionalsocialistinės vokiečių darbininkų partijos (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, NSDAP) susikūrimo vietos, reikšmė buvo ypač pabrėžiama nacių režimo propagandos ir miestų planavimo dokumentuose. Vienas iš šios partijos reikmėms pritaikytų pastatų buvo „Palais Barlow“ – jis iki 1945 m., kai buvo subomarduotas Sąjungininkų, naudotas kaip NSDAP būstinė. Dabar šioje vietoje stovi 2015 m. atidarytas Nacionalsocializmo istorijos dokumentų centras (NS Doku). Straipsnyje nagrinėjamas santykis tarp NS Doku vietos topografijos, kuri yra glaudžiai susijusi su nacionalsocialistiniu režimu, ir šiuolaikinių kontekstų, neatsiejamų nuo su sudėtingos praeities vertinimo. Aptariamos šios institucijos ištakos, jų ryšys su dešimtmečius trukusiomis diskusijomis dėl miesto „rudosios“ praeities pripažinimo. Straipsnio autorė teigia, kad sąsajos tarp įvairių veiksnių, įskaitant estetiką ir funkcionalumą, vietos politiką ir tvarumą, yra labai svarbios vykdant švietimo funkciją ir pertvarkant Karaliaus aikštės (Königsplatz), nacistinio režimo laikais buvusio mitingų vieta, veidą.
Autorių teisės (c) 2025 Izabela Paszko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0